PUU JA KASS
Tee ääres seisis puu - kõrge, uhke, tugev.
Ta seisis teistest eraldi, ei teinud kellelegi head ega halba,
mitte kedagi ei armastanud, mitte kunagi ei õitsenud.
Seega kellestki ei sõltunud ja ka temast ei sõltunud keegi.
Puu oskas kõiki endast eemal hoida, nii metsa kui heinamaid
ja maanteed kõigiga, kes seal liikusid. Ja selline oli ta kogu aeg olnud.
"Kuule, puu, kas oled siin üksi?" küsis kass.
"Täiesti üksi," vastas puu ükskõikselt.
"Ja sul ei ole igav?"
"Üldsegi mitte," mühises puu sama ükskõikselt vastuseks.
"Ja sa ei ole kunagi kurb, hirmul, üksildane?"
"Mitte kunagi. Ma ei oota kedagi, mulle pole kedagi tarvis."
"Ah!" ütles kass.
"Kuidas minagi sooviks olla sõltumatu, elada üksi ja mitte kellegi pärast kurvastada!"
"Mis siis ikka," ütles puu väärikalt,
"seda pole sugugi raske ära õppida, ela siin minu juures, küll näed.
Ja kui oled ära õppinud, lahkud, ja suudad elada üksi."
"Aitäh!" ütles kass ja jäi.
"Kuhu sa lähed?" küsis puu õnnetult.
"Hüvasti! Nüüd ma suudan elada üksi," vastas kass.
"Ära mine, sa oled mulle paljutki õpetanud, jää siia!"
Ja ongi kogu lugu puust, õigemini puust ja kassist,
sest kui poleks olnud kassi, poleks ka lugu puust.
Jutustas Pastella